Válassz színt.
Kék.
K- É-K. Mondj egy számot.
- Nyolc. - 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8. Mégegyet.
- Tizenöt. - 1, 2, 3, 4,
5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12,
13, 14, 15. Még egy számot.
- Hat. - Oké.
"Az álom: végzet."
ÉBRENLÉT AZ ÉLET NYOMÁBAN
Rock & roll.
Gyerünk, vonósok.
Sara, megpróbálnád, amiről kérdeztél?
- Aha. - Próbálnád egy kicsit elfojtva?
- Oké. - Vibrato. Csak próbáld ki, és mondd, mit gondolsz.
Azt akarom, hogy gazdag hang legyen, és egy kicsit rezgő
mivel enyhén fals.
- Azt akarod, hogy... - Szerintem legyen egy kissé különálló.
Erre gondoltam.
Ez az, megvan.
Jó lesz.
Rendben, 20-nál kezdjük.
- Erik, 20-nál kezdés. - OK.
1, 2, 3.
Szeva, én vagyok. Most jöttem vissza a városba.
Azt hittem, felveszel vagy ilyesmi, de így is jó lesz.
Majd fogok egy taxit.
Na, majd később találkozunk, gondolom.
Ahoj, matróz! Te is rakomány vagy?
Fuvar kellene, valahova vinni kell?
Aha, igazából taxit várok, de ha...
Rendben, ne késd le a járatot. Szállj be.
- Köszi! - Semmi gond.
Horgonyt fel!
Mit gondolsz a csónakomról?
Igazán vízre való, nem? Vagyis látni. Látni a szemeddel.
Úgy érzem, a járművem kéne legyen a személyiségem kiterjesztése..
Voilá. És ez? Mintha ez lenne ablakom a világra, és minden percben más műsor megy.
Lehet, hogy nem értem. Nem is biztos, hogy egyetértek vele.
De elmondhatom, hogy elfogadom, és csak siklok vele tovább.
Egyensúlyban, nyugodtnak kell maradni, azt mondom.
A sodrással kell haladni. A tenger minden folyót befogad.
Az ötlet végig a távozás állapotában lenni,
miközben mindig megérkezünk.
Megspórolja a bemutatkozást és a búcsúzkodást.
Az úthoz nem kell magyarázat.
Csak utasok. És itt jöttök be a képbe.
Mintha egy doboz zsírkrétát kaptatok volna az élethez.
Lehet, hogy 8-as csomagot, lehet, hogy a 16-ost.
De minden azon áll, hogy mit csinálsz a zsírkrétákkal,
azokkal a színekkel, amiket kaptál.
Ne aggódj, hogy a margón belül rajzolsz-e vagy túlszínezel a kereten.
Azt mondom színezz a margón kívül! Színezz le magáról a lapról!
Ne skatulyázzatok be! Mozgásban vagyunk a tengerhez.
Nem vagyunk földhözragadtak, azt elmondhatom.
Tehát hol akarsz kiszállni?
Ki, én? Először én?
Hát, nem tudom. Tényleg, bárhol jó.
Csak adj meg egy címet vagy valamit, jó?
Mondok valamit. Menj még három utcát,
fordulj jobbra, menj két háztömbnyit
és tedd le a srácot a következő sarkon.
- Az hol van? - Én sem tudom, de valahol van,
és meg fogja határozni az életed hátralevő részét.
Ha minden part szakad!
NÉZZ JOBBRA
Az ok, amiért nem fogadom el a francia egzisztencializmust
mint mégegy francia divat, vagy mint történelmi ritkaság,
az az, hogy valami nagyon fontosat nyújt nekünk az új századra.
Attól félek, hogy elveszítjük erényeit az élet szenvedélyes megélésének,
azaz a felelősségtudatot, azért, aki vagy,
és a képességet, hogy kezdj magaddal valamit, és jót gondolj az életről.
Az egzisztencializmusról gyakran beszélnek a kétségbeesés filozófiájaként.
Szerintem az igazság pontosan ennek az ellentéte.
Sartre egyszer azt mondta, hogy sosem érezte egy napját sem keservesnek.
Az, ami lejön a műveikből...
az nem az élet iránti gyötrelem, hanem..
..egy igaz boldogság abból, hogy érzik - fölötte állnak.
Azaz hogy az életed te magad hozod létre.
A posztmodernistákat bizonyos érdeklődéssel, és csodálattal olvastam...
De amikor olvasom, mindig az a borzalmas gyötrő érzésem támad,
hogy valami lényegesen fontos dolog kimarad.
Minél többet beszélsz a személyről, mint társadalmi konstrukció,
vagy mint erők egyesülése,
vagy mint töredékes vagy behatárolt,
amit csinálsz, az nem más, minthogy új kifogásokat társz elő.
Amikor Sartre a felelősségről beszél,
nem valami elvont fogalomra gondol.
Nem az énről vagy a lélekről beszél, amikről teológusok vitatkoznának.
Valami konkrét, kézzelfoghatóról. Kettőnkröl, ahogy beszélünk.
Döntéshozásról. Cselekedni, és vállalni a következményeket.
Igaz, hogy 6 milliárd ember van a Földön, és ez a szám nő.
Ettől függetlenül, amit teszel, számít.
Számít, először is anyagi értelemben.
Számít más emberek számára, és példát állít.
Röviden, az üzenet szerintem az...
hogy sohasem szabad egyszerűen leírnunk magunkat...
és különböző erők áldozataként látni magunkat.
Mindig a mi döntésünk, hogy kik vagyunk.
A teremtés úgy tűnik, a tökéletlenségből fakad.
Úgy tűnik, a törekvésből, és frusztrációból.
És szerintem innen jöhetett a nyelv is.
A vágyunkból jött létre, hogy felülemelkedjünk az elszigeteltségünkön,
és hogy valamiféle kapcsolatot hozzunk létre egymás közt.
Egyszerűnek kellett lennie, amikor csak a túlélésről szólt.
Mint a "víz." Kitaláltunk egy hangot rá.
Vagy, "kardfogú tigris mögötted". Kitaláltunk egy hangot rá.
De szerintem ez akkor válik igazán érdekessé,
amikor ugyanezt a jelrendszert használjuk,
hogy kifejezzük a sok elvontat és megfoghatatlant,
amit tapasztalunk.
Például, mi a frusztráció? Mi a harag vagy a szerelem?
Azt mondom "szerelem," a hang elhagyja a számat,
a másikat fülön találja, végighalad egy Byzantine csatornán az agyban,
át a szerelemmel, vagy a szerelem hiányával kapcsolatos emlékein,
fogja amit mondok és válaszol, hogy igen, megértette.
De honnan tudom, hogy megértette? Mert a szavak élettelenek.
Csak jelek. Holtak, tudod?
És olyan sok dolog, amit tapasztalunk, az megfoghatatatlan.
Nagyrésze annak, amit érzékelünk, kifejezhetetlen. Elmondhatatlan.
És mégis, amikor kommunikálunk egymással,
és mi...
úgy érezzük, hogy kapcsolat van köztünk, hogy megértettek minket,
szerintem majdnem egyfajta lelki egységet, összhangot érzünk.
És bár lehet, hogy csak futó érzés, de szerintem ez az, amiért élünk.
Ha megnézzük az emberi fejlődés állomásait,
meg kell néznünk az organizmus fejlődését,
aztán annak a környezettel való interakciójának fejlődését.
Az organizmus fejlődése az élet fejlődésével kezdődik,
az emberszabásúakon át az ember evolúciójáig.
Neandervölgyi, Cro-Magnon-i ember.
Ez három vonalat jelent: biológiai, antropológiai,
azaz városok, kultúrák fejlődése,
és kulturális, ami az emberi kifejezés.
Ez a lakosság evolúciója, és nem pedig az egyéneké.
És ha megnézzük az időszakaszokat...
2 millárd év az élethez, 6 millió év az emberszabásúaknak,
100,000 év az emberiségnek...
lehet látni a fejlődés mintájának szűkülő mivoltát.
Ezután jön a mezőgazdasági, tudományos és ipari forradalom,
ami 10,000 év, 400 év, 150 év.
Ez is az evolúciós idő szűkülése.
Ez azt jelenti, hogy az újabb fejlődési szakasz
addig a pontig szűkül mikor már láthatjuk hatását
ebben az emberöltőben, ebben a nemzedékben.
Az új evolúció alapja az információ, méghozzá kétfajta: digitális és analóg.
A digitális az a mesterséges intelligencia.
Az analóg a molekuláris biológia, előlények klónozása.
A kettő összeér neurobiológiaként.
A régi evolúció minta szerint, egy meghalna, a másik pedig fejlődhetne.
De az új minta szerint tovább léteznének,
kölcsönös támogatású és versengés nélküli csoportosulásban.
Függetlenül külső tényezőktől.
Ami érdekes, az evolúció most egyénközpontú folyamattá válik,
amely az egyén szükségeiből és vágyaiból ered,
és nem egy külső, passzív folyamat lesz,
ahol az egyén csak a kollektíva szeszélye.
Szóval létrehozol egy neo-embert, új egyéniséggel és új tudattal.
De ez csak az evolúciós ciklus kezdete...
mert ahogy a következő ciklus halad, a bevitel ez az új intelligencia lesz.
Ahogy intelligencia halmozódik intelligenciára,
képesség halmozódik képességre, a sebesség megváltozik.
Meddig? Amíg el nem ér egy gyors ütemet...
ami az ember hatalmas, azonnali kiteljesedéseként
képzelhető el, ember és neo-ember lehetőségekkel.
Valami teljesen más lehet.
Lehet az egyén felerősödése, vagy az egyén létének megtöbbszöröződése.
Párhuzamos létezések, úgy, hogy az egyént már nem korlátozza idő és tér.
És a neo-ember-evolúció megtestesülése drámaian ösztönösség-ellenes lehet.
Ez az érdekes része. A régi evolúció rideg.
Steril. Hatékony, érted?
És az eredményei szociális alkalmazkodások.
Élősködésről, dominanciáról, moralitásról beszélek.
Háború, kizsákmányolás, ezekről leválik a hangsúly. Ezek visszafejlődnének.
Az új evolúciós paradigma az igazi emberi jellemvonásokat hozná elő,
mint az igazság, lojalitás, és szabadság.
Ezek lesznek az új evolúció megnyilvánulásai
Reményeink szerint ezt szeretnénk látni. Jó lenne.
Az önpusztító egyén teljesen elidegenültnek érzi magát
és magányosnak. Az emberi közösség kívülállója.
Azt gondolja, "Biztos őrült vagyok."
Amit nem vesz észre az az, hogy a társadalomnak, épp úgy mint neki,
nagy érdekeltsége van a veszteségekben és katasztrófákban.
Ezek a háborúk, éhezések, árvizek és földrengések meghatározott igényt szolgálnak.
Az ember káoszt akar. Sőt, szüksége van rá.
Válságra, viszályra, lázongásra, gyilkosságra, mindezekre a szörnyűségekre.
Ellenállhatatlanul vonz minket a szinte orgiaszerű állapot
melyet a halál és pusztulás okoz.
Mindannyiunkban benne van. Dőzsölünk benne.
Persze, a média próbál szomorú arcot vágni ezekhez a dolgokhoz,
nagy emberi tragédiákként beállítva őket.
De tudjuk, hogy a média funkciója sohasem az
volt, hogy eltüntesse a gonoszt a világból. Dehogyis!
A dolguk az, hogy elfogadtassa velünk a gonoszt, hozzászokjunk, hogy vele éljünk.
Az erők passzív megfigyelőkként akarnak minket.
Van gyufád?
És nem is adtak nekünk más lehetőséget, csak az
alkalomadtáni, tisztán szimbolikus választást.
A jobboldali bábu, vagy a baloldali bábu kell?
Itt az ideje, hogy kifejezzem saját elégedetlenségem
a szociopolitikával és tudományokkal szemben...
Hallatszódjék hát hangom hiánya.
Azon gondolkodom, amit mondtál.
- Amit mondtam? - Aha.
Hogy milyen gyakran érzed úgy, hogy egy haldokló öreg nő...
szemszögéből nézel az életedre.
- Emlékszel? - Igen. Néha még mindig így érzem.
Mintha visszatekintenék az életemre.
Mintha az ébrenlétem az ő emlékezete lenne.
Pontosan. Tim Leary mondta egyszer, amikor már haldoklott...
hogy várja a pillanatot, amikor a teste halott, de az agya él.
Azt mondják még van 6-12 perc agyműködés, mielőtt minden leáll.
És egy másodpercnyi álom, hát végtelenül hosszabb, mint egy éber pillanat.
- Érted amit mondok? - Persze, hogyne.
Például felébredek 10:12-kor, aztán visszaalszom...
és szinte órákig tartó, hosszú, csodálatos álmaim vannak
majd felébredek, és 10:13 van.
Pontosan. Szóval ez a 6-12 perc agyműködés, ez lehet az egész életed is.
Lehet, hogy tényleg az a nő vagy, aki visszatekint mindenre.
És ha az vagyok? Te mi vagy?
Akármi. Lehet, hogy csak a gondolataidban létezem.
- Olyan valódi vagyok, mint bármi más. - Az.
- Én meg azon gondolkodom, amit te mondtál. - És az mi?
A reinkarnáció, és hogy honnan jönnek az új lelkek.
Vannak, akik azt mondják, hogy
Kleopátra, vagy Nagy Sándor reinkarnációi.
Mindig meg akarom nekik mondani, hogy biztos átlag emberek mint mindenki más.
Mert lehetetlen, gondolj bele!
A népesség megduplázódott az utóbbi 40 évben, igaz?
És hogyha tényleg hiszel ebben az..
ego dologban, hogy egy halhatatlan lelked van,
50% esélyed van, hogy a lelked 40 évnél idősebb.
És hogy 150-nél is öregebb annak az esélye egy a hathoz.
Akkor mi van? Nem létezik reinkarnáció?
Vagy mind fiatal lelkek vagyunk, az emberek fele elsőfordulós?
Nem, nem. Azt gondolom, hogy a reinkarnáció
csak egy költői kifejezés a kollektív emlékezetre.
Nemrég olvastam egy cikket egy biokémikustól,
aki szerint ha egy egyed születik
egy milliárd évnyi emlékből merít. És innen örököljük az ösztöneinket.
Ez tetszik. Mintha lenne valami telepatikus dolog,
amiben mindenki részt venne
tudatosan vagy sem. Ez megmagyarázná, hogy miért vannak
látszólag spontán, egyidejű fejlődések a világon tudományban és művészetekben.
Tudod, ugyanazok az eredmények függetlenül egymástól.
Egy fickó kitalál valamit a számítógépen,
és szinte egyidőben a világ másik felén, egy csapat ugyanazt találja ki.
Volt egy kísérlet. Elkülönítettek embereket,
és figyelték a keresztrejtvény-fejtő képességeiket
a lakosság függvényében.
És titokban egy nappal előttit adtak nekik, amit már többezren megoldottak.
Az eredmények drámaian emelkedtek, vagy 20%-kal megugrottak.
Mintha a válaszok ott lennének kinnt, és össze tudnánk szedni.
Mintha telepatikusan megosztanánk a tapasztalatainkat.
Elkaplak titeket, ti rohadékok, mégha az lesz az utolsó tettem is.
Megfizettek mindenért, amit tettetek velem.
Minden pillanatért, amit ebben a pokolban töltök,
egy évig a ti életetek lesz pokol!
Azért fogtok könyörögni, hogy megöljelek titeket. De nem, még nem.
Ti faszszopók csak szenvedjetek.
Kicsipkézem a seggeteket, az tuti.
Egy hosszú tű a dobhártyába.
Égő szivar a szembe.
Semmi extra.
Forró ólom a seggbe.
Vagy még jobb, az a régi apacs szarság.
Levágom a szemhéjatokat. Ez az.
Csak hallgatom ahogy sikoltoztok.
Zene lesz füleimnek. És kórházban csináljuk.
Dokikkal, meg nővérekkel, nehogy ti faszok még a vége előtt meghaljatok.
A legjobb rész pedig?
Hogy ti kibaszott geciknek le lesz vágva a szemhéjatok,
Néznetek kell, ahogy csinálom veletek.
Ahogy közelebb viszem a szivart a tágra nyitott szemeitekhez,
amíg bele nem őrültök.
De nem végig...mert azt akarom, hogy sokáig, nagyon sokáig tartson
Tudnotok kell, hogy én vagyok, hogy én teszem ezt veletek.
Én!
És az a puhány pszichiáter? Milyen naiv tudatlanság!
És az a köcsög részeg bíró! Azt a nagyképű segget!
A bíráskodó legyen bírálva!
Azon a napon, mikor kijövök ebből a szarfészekből, mind meghaltok!
Megbánjátok a napot, amikor találkoztunk!
A mai világszemléletben könnyű azt hinni,
hogy a tudomány átvette Isten szerepét.
De néhány filozófiai probléma éppen olyan égető maradt.
Vegyük éldául a szabad akarat kérdését.
Régóta fennáll már a probléma, már Arisztotelész, i.e. 350 előtt.
Szent Ágoston, Aquinói Szent Tamás, ők mind
azon aggódtak, hogyan lehet az ember szabad,
ha Isten már előre ismeri minden cselekedetedet.
Manapság tudjuk, hogy a világot alapvető fizikai törvények irányítják,
és ezeknek a törvényeknek engedelmeskednek a világ tárgyai.
Mivel ezek a törvények megbízhatóak,
lehetővé tesznek elképesztő technológiai teljesítményeket.
De nézd meg magad. Mi is csak fizikai rendszerek vagyunk.
Csak szénmolekulák komplex elrendezése vagyunk.
Nagyrészt vízből állunk, és a mi viselkedésünk
sem lehet kivétel az alapvető fizikai törvények alól.
Most az a kérdés, hogy Isten állított-e be mindent előre,
és előre tud mindent, hogy mit fogsz tenni...
vagy ezek az alapvető törvények irányítanak mindent.
Nem sok hely van a szabadságra.
Legszívesebben hanyagolná az ember a szabad akarat kérdését, rejtélyét...
Mondhatnád, hogy csak egy történelmi anekdota.
Hogy felesleges. Nincs rá válasz. Csak felejtsd el.
De a kérdés mindig a képedbe bámul.
Például az egyéniség kérdése, hogy ki is vagy.
Az, hogy ki vagy, nagyrészt a szabad választásaidon alapul.
Vagy a felelősség. Azért lehetsz csak felelős, bűnös, vagy azért tisztelhetnek
amit a saját akaratodból tettél.
A kérdés mindig visszatér, de nincs rá megoldásunk.
Mintha minden döntésed lutri lenne.
Gondolkozz, hogy is történik. Elektromos aktivitás kezdődik az agyban.
A neuronok beindulnak. Jelet küldenek az idegrendszernek.
Végighalad a jel az izomrostokig.
Megfeszülnek, és például kinyújtod a kezed.
Önálló cselekedetnek látszik, de a folyamat minden részét
anyagi törvények irányítják: kémiai, elektromos, ésatöbbi.
Most úgy tűnik, hogy az Ősrobbanás beállította
az alaphelyzetet, és a történelem többi része
csak részecskék tevékenységeinek végigmenetele az alapvető fizikai törvények szerint.
Azt hisszük különösek vagyunk.
Hogy van egy különleges méltóságunk, de ez most veszélyben van.
Ez az álláspont kérdőre vonja.
Mondhatod, hogy "Egy pillanat, mi van a kvantummechanikával?"
"Ismerem annyira a mai fizikát, hogy elmondjam,
hogy nem így működik. Ez valószínűségen alapuló elmélet."
"Van hely. Szabad. Nem előre eldöntött. És ez magyarázhatja a szabad akaratot."
De a részletek alapján ez sem nagy segítség,
mert az történik, hogy vannak pici kvantumrészecskék
és a viselkedéseik véletlenszerűek.
Kanyarodnak. Viselkedésük abszurd, mert kiszámíthatatlan,
és nem értjük meg a korábbi tudásra alapozva.
Tesz valamit hirtelen egy lehetséges váz alapján. Ez magyarázhatná a szabadságot?
Legyen a szabadságunk lehetséges,
valami véletlenszerű pörgés egy kaotikus renszerben?
Ez inkább csak rosszabbnak tűnik. Inkább lennék fogaskerék...
egy előre kiszámított gépben, mint valami véletlen pörgés.
Szóval nem hanyagolhatjuk a problémát.
A mai világnézetben helyet kell csinálni a személynek,
minden részletével, nem csak testnek, hanem személynek.
Azaz meg kell oldani a szabadság problémáját,
helyet keresni a választásnak és felelősségnek,
és meg kell értenünk az egyéniséget.
Nem harcolhatsz a városháza, a halál és az adó ellen.
Ne beszélj politikáról és vallásról.
Ez mind ellenséges propaganda a házunk mellett. "Hasra, katona! Hasra, katona!"
Láttuk végig a 20. századon keresztül. És most, a 21. században,
itt az idő, hogy felálljuk és rájöjjünk,
hogy nem szabadna hagynunk magunkat
belegyömöszölni ebbe a patkánylabirintusba.
Nem szabadna engedelmeskednünk az elembertelenedésnek.
Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de engem érdekel, mi történik a világban.
Érdekel a felépítés. Érdekel az irányítás rendszere,
azok, amik irányítják az életem, és azok,
amik méginkább irányítani akarják!
Szabadságot akarok! Az az, amit akarok! És nektek is azt kellene akarni!
Mindannyiuknak el kell ásni mélyre a kapzsiságot,
az utálatot, a féltékenységet, és bizonytalanságot,
mert ez a központi irányítás lényege,
hogy szánalmasnak és kicsinek érezzük magunkat,
hogy saját akaratunkból adjuk fel az önrendelkezést, szabadságot és végzetünket.
Rá kell jönnünk hogy tömegszinten kondícionáltak minket.
Álljunk ellen ennek az ipari rabszolganemzetnek!
A 21. század egy új század lesz...
nem a rabszolgaság, hazugság és lényegtelen ügyek százada.
Nem az osztályharc, nemzetiség, és más irányítás százada!
Olyan kor lesz, ahol az emberiség valami tisztáért és helyesért áll ki!
Mekkora hülyeség! Liberális, demokrata, konzervatív republikánus.
Csak azért vannak, hogy téged irányítsanak. Ugyanazon érem két oldala.
Két csapat harca az uralomért!
A Rabszolgaság RT. vezérigazgatói posztja! Az igazság kinnt van előttünk,
de elénk raknak egy svédasztalnyi hazugságot!
Elegem van, és nem fogok többet venni belőle, értitek?
Az ellenállás nem hasztalan. Nyerni fogunk!
Az emberiség túl jó! Nem fogunk alulteljesíteni!
Talpra állunk és emberi lények leszünk!
Az igazán számító dolgok fognak feltüzelni:
a kreativitás és dinamikus emberi lélek, ami nem hajlandó behódolni!
Hát, ennyi lenne! Ennyit tudok mondani! Tiétek a döntés.
A cél az elutasítástól való megszabadulás,
mely valójában a semmire való hajlandóságunk.
És ha egy pillanatra igent mondunk,
a helyeslés továbbterjed majd.
Igenlések láncává terjed ki, mely nem ismer határt.
Igent mondani egy pillanatra...
igent mondás mindenre.
A főszereplő az, amit úgy hívhatsz, hogy "az elme".
Kiváló, mesteri, és képes a bemutatásra.
A történelem során próbálkoztak azzal, hogy megtartsák a tapasztalatokat,
amik a korlátoknak a szélén zajlanak, ahol az elme sebezhető.
De szerintem egy nagyon fontos pontján vagyunk a történelemnek.
Azok a pillanatok, amiket szélsőségesnek, "zónainak" mondanánk, normákká válnak.
Ezek a többszörösségek és különbségek, amik nehézségeket okoztak a régi elmének,
már valójában beléhatoltak, beléptek magába a lényegükbe,
ízlelve és érezve az egyediségüket.
Egy akár át is törhet ahhoz a általános valamihez, ami összetartja.
Tehát a főszereplő, ehhez az új elméhez, egy ennél nagyobb elme.
Egy elme, ami még nincs.
És ha belépünk abba a módba,
láthatunk radikális szubjektivitást,
radikális egyéniséghez hangolódást, és egyediséget ami az elme...
és megnyitja magát a széles objektivitás felé.
Így a történet már a kozmosz története.
A pillanat nem csak egy múló, üres semmiség.
Ily módon történnek ezek a titkos behatolások is.
Üres, de olyan teljességgel...
hogy a nagy pillanat, a nagy élete az univerzumnak..
benne lüktet.
És minden ember, tárgy, hely és cselekedet nyomot hagy.
És a történet egyes számú. De valójában, ez történet, történet után.
Az idő szinte apró, pörgő-forgó részecskékké válik.
Vagy én haladok túl gyorsan, vagy az idő. De egyszerre sosem.
Furcsa ellentmondás. Szóval gyakorlatilag most
közelebb vagyok életem végéhez, mint bármikor.
De mégis inkább úgy érzem, hogy annyi időm van, mint a tenger.
Amikor fiatalabb voltam, volt egyfajta sietség, vágy a bizonyosságra,
Azaz az útnak valahol vége volt, és "oda kellett érnem".
Értem, mert régen én is azt mondtam, hogy "ó, harmincegynéhány éves koromban
majd minden lenyugszik és véget ér."
Mintha várt volna rám egy fennsík, ami rám várt,
és én azon másztam volna felfelé, és amikor felértem a tetejére,
minden növekedés és változás megállna.
Még a jókedvnek is vége lenne. De szerencsére ez nem így volt.
Szerintem amit nem veszünk figyelembe,
az a fiatalkori végtelen kiváncsíságunk. Ezért olyan nagyszerű embernek lenni.
- Tudod mit mondott Benedict Anderson az identitásról?. - Nem.
Vegyünk egy képet egy csecsemőről.
Felveszed ezt a kétdimenziós képet, és azt mondod, "ez én vagyok".
Hogy összekösd a babát a képen...
a jelenkori hús-vér éneddel,
Ki kell találnod egy történetet, például "Ez én voltam egy évesen,
"később hosszú hajam volt, és aztán elköltöztünk Riverdale-be.
és most, itt vagyok."
Tehát kell egy történet, ami valójában egy fikció,
hogy összekösd magad a képpel és létrehozd az identitásod.
Az a vicces, hogy a sejtjeink hétévente újrafejlődnek.
Már többször lettünk teljesen más emberek,
de alapjában mindig magunk maradunk.
ZAJ & CSEND
Kritikánk úgy indult, mint minden más kritika: kétellyel.
A kétely lett a narratívánk.
Küldetésünk célja egy új történet lett - a sajátunk.
És mi úgy nyúlunk efelé az új történet felé, hogy vezérel minket a gyanú...
hogy az átlagos nyelv nem tudná elmondani.
A múltunk megfagyottnak tűnt a távolban,
és minden mozdulatunk és szavunk...
jelezte a régi világ tagadását, és egy új világ felé nyúlást.
Ahogy éltünk, új helyzetet alakított ki, a bőség és barátság világát...
egy bomlasztó mikroközösséget...
egy közösség szívében, mely figyelmen kívül hagyta azt.
A művészet nem a cél volt, hanem a lehetőség és a módszer,
hogy megtaláljuk a megadott ritmusunk...
és az időnk rejtett lehetőségeit.
Az igazi kommunikáció felfedezéséről szólt az egész,
legalábbis az útról egy ilyen kommunikációhoz.
A megtalálásának és elvesztésének kalandja.
Mi, az elégedetlenek, ellenszegülők folytattuk a kutatást,
Betöltve a csöndet saját kívánságainkkal, félelmeinkkel,
és képzeteinkkel.
Hajtott minket a tény, hogy bármilyen üresnek tűnt a világ,
bármilyen lealacsonyítottnak és felhasználtnak tűnt számunkra...
...tudtuk, hogy még mindig minden lehetséges.
És, megfelelő körülmények mellett, egy új világ éppen annyira lehetséges, mint egy régi.
ISMÉT A KEZDETTŐL KEZDENI
Két fajta szenvedő van a világon:
aki az élet hiányától, vagy aki az élet túlbőségétől szenved.
Én mindig a másodikba soroltam magam.
Ha belegondolsz,
majdnem minden emberi viselkedés és tevékenység...
lényegében nem különbözik az állati viselkedéstől.
A legfejlettebb technológia és kézművesség is csak legjobb esetben
a szupercsimpánz-szintre emel minket.
Igazából a különbség Platón vagy Nietzsche,
és egy átlagos ember között...
...nagyobb, mint a különbség a csimpánz és az átlag ember közt.
Az igazi lélek birodalmát, az igazi művészt,
szentet, filozófust ritkán érik el.
Miért van ilyen kevés? A világtörténelem és evolúció miért nem előrehaladás...
...miért inkább az a sok hozzáadódó, haszontalan nulla?
Nem fejlődtek ki nagyobb értékek.
Tényleg, a görögök 3000 éve ugyanilyen fejlődtek voltak, mint mi!
Mik azok a gátak, melyek akadályozzák az embert abban...
hogy egyáltalán megközelítse azt, amit valójában elérhetne?
A válasz egy másik kérdésben van...
Melyik a legáltalánosabb emberi jellemző...
...félelem, vagy lustaság?
Mit írsz?
Egy regényt.
Mi a története?
Nincs története.
Csak...emberek, gesztusok, pillanatok...
gyönyörtöredékek, futó érzelmek...
Röviden: a legnagyobb történet, amit valaha írtak.
Benne vagy a történetben?
Nem hiszem.
De igazából olyan, mintha olvasnám, és leírnám.
Ott voltam a sivatag közepén, a semmi közepén, a Vegasba vezető úton...
Néha megállt egy autó, hogy tankoljon.
Az utolsó benzinkút volt Vegas előtt.
Az irodában volt egy szék, meg a kassza, és ennyiből állt az egész hely.
Elaludtam, de hallottam valami zajt. Mintha csak az agyamban lett volna.
Felkeltem, kimentem, és kiálltam a placc végére...
...oda, ahol a behajtó volt.
Törölgetem a szemeimet, nézem mi a helyzet,
és tudod, a kút legvégénél voltak autógumik.
Lánccal összekötve, meg minden.
És látok ott egy kisbuszt, mellette egy félmeztelen fickóval.
Aki épp pakolja a buszt a gumikkal.
Az utolsó két gumit rakta be a hátuljába,
akkor fogtam magam, és rászóltam, "Hé, te!"
A faszi megfordul, póló nincs rajta,
izzad, mint a ló, úgy néz ki, mint egy betonfal,
elővesz egy 30 centis kést, és elkezd rohanni felém, közben meg ordít.
Én meg..."Ez rossz!" Bementem az irodába...
a kassza mögé nyúltam ahol a tulaj.41 - ese volt,
kivettem, kibiztosítottam, és épp ahogy megfordultam, jött be az ajtón.
És láttam a szemeit. Sosem fogom elfelejteni azokat a szemeket.
A szemeiben látszott, hogy csúnyákat gondol rólam.
Lőttem egyet, és talált. Bumm. Pont a mellkasán.
És amilyen gyorsan bejött, úgy ment ki. Beesett a két állomás közé.
Biztos be volt lőve, vagy gyorsítón volt, mert felállt...
még nála volt a kése, és a vér belepte az egész mellkasát...
felállt, és egy kicsit bemozdult...
Én eléggé be voltam sokkolva, szóval csak fogtam a pisztolyt...
És mint a régi filmekben... Bumm, bumm, bumm, bumm, bumm!
Kilőttem az egész benzinkútról.
És azóta, ez mindig nálam van,
Hallom én!
- A jól felfegyverzett lakosság a gyógyír a zsarnokságra. - Erre iszom.
És tudod, olyan régóta nem lőttem ezzel, azt sem tudom, működne-e.
Miért nem húzod meg a ravaszt és próbálod ki?
Nem vagyok itthon. Hagyj üzenetet.
Helló, haver. Gondolom már elmentél.
De majd szólj, hogy mondjam el az álmom, mert vicces dolgok voltak benne.
Na, rendben. Majd még összefutunk.
Nyereg nélküli lovaglás! Copenhagen William...
és a lova Same Deal.
...egy fejpánthoz. Fűzd be a belsejéhez a--
Én nem várom a jövőt,
a megváltást, a beteljesülést,
még a haladás utáni megváltást sem.
Abban hiszek, hogy ez az elrontott tökéletesség
elégséges és teljes minden egyes pillanatban.